On vaja, et inimene mõistaks, et ta on maailma looja ja isand,
et temal lasub vastutus kogu õnnetuse eest Maal
ja talle kuulub au kogu hea eest, mis on elus. Romain Rollandi kirjast Maksim Gorkile.
MEISTER CLAMECYST
Aluseks võetud Romain Rollandi romaan "Colas Breugnon (elame veel!)"
Ei tea miks, mu sõbrad, pakub mulle sellist rahuldust
juua nagu täis karikast oma südamest hea janutäis vanu mälestusi.
Sest tühjad pisarad pole minu jaoks. Ei! Ma räägin, mida nägin, mida ütlesin ja tegin.
Minu nimi on Colas, hüüdnimega Breugnon.
Vana varblane burgundia soost, tüse vaimult ja vatsalt.
Minu naine, mu aare on meie maja heategija.
Ta ajab mind sageli marru,
aga ma pole nii rumal, et sõnade pärast kurvastada kasvõi hetkeks.
Ta heidab mulle ette, et olen maias ja armastan liialt pidusööke.
Ma tõesti armastan kõike head: head ninaesist, head veini,
ilusaid lihalikke rõõme ja seda, mida leiad unistustes.
Ma olen kogu aeg näljane:
mul hakkab sülg jooksma, kui näen kaetud lauda, maad ja päikest.
Kui hea on siinkandis elada!
On hea see maa, kus ma olen loodud ja kus elan.
Ma olen Püha Anna vennaskonnast, seega puusepp.
Siin on kõik tehtud minu kätega.
Mis võib olla parem, kui rõõm täpse käe ja osavate sõrmede üle?
Selle üle, et sünnib habras kunstiteos.
Oh, mu lapselapseke! Väike kaval rebane!
Nii kui mind näeb, tormab tervitama.
Ta teab, et mul on alati paunatäis lugusid. Ta armastab neid mitte vähem kui mina.
Hea on, tööriistad käes saagida, hööveldada, koolutada.
Äratada üles magav kaunitar. On vaid vaja armastusega tungida tema puidust südamesse.
Kui palju kujusid sisaldab puu. Salajasi ja peidetuid.
Vaatan neid ja noorus tuleb meelde.
Hea oli kahekümneselt elada. Naistel olid siis ilusamad ja lopsakamad rinnad.
Aga meestel oli süda seal, kus peab, ja kõik muu ka.
Tänapäeval sellisest puust inimesi ei tehta.
Mu pääsuke, kus oled sa nüüd? Kui palju aastaid juba pole ma sind näinud!
Mis on jäänud järele su rõõmsast palgest, salakavalast ilmest, mu pääsuke.
Nüüd pole enam karta, et sa rebid välja mu südame oma teravate hammastega.
Aga kuidas nad oskasid tollal naerda ja hammustada!
Ükskord, see oli 35 aastat pärast meie viimast kohtumist, nägin ma teda siiski.
Ta ajas eeslit taga ja karjus üle kogu tänava.
Ma ütlesin: "Kogu maailma naiste seast tunnen ma sinu ära suletud silmadega!"
"Bruegnon," ütles ta, "sa oled ikka sama lõksutaja." Aga mina vaatasin teda,
hing jäi kinni ja ma ei saanud sõna suust.
Ja järsku ta ütles: "Tead mis, ma ju armastasin sind siis."
Armastas, aga mina arvasin, et ta naerab minu üle.
Oh seda rumalat noorust!
Kui hea on mõelda, et olin kunagi nii rumal. Kuidas see värskendab südant!
"Suudle mind!" palus ta.
Kui ma puudutasin tema vanu põski, virvendas mul silmade ees soovist nutta.
Aga pääsuke ütles mulle: "Okas!"
Aga siis ma kuulsin oma vanaeide häält.
Ta vehkis kätega ja karjus, et ma olen looder ja joodik
ja et ma kiirustaks tellimustööga isand hertsogi juurde:
tema hiilguse poolt olla tuldud.
Jaa, jaa! Räägitakse tõtt: naise võtsid, vaikuse jätsid!
Las kõõrutavad oma laulu, aga mina lõõritan oma.
Sinu auks, iludus! Ole terve!
Mis see on? Mis see on?
Meie sõber küree oskab jälle tülitseda oma koguduse liikmetega.
"Bruegnon, kas kuuled?" karjus ta.
"Need logardid paluvad pidevalt midagi jumalalt.
Iga päev tüütavad mind ja jumalat oma väljamõeldistega!
Kui on põldudele soojust vaja, siis aja pilved laiali - nisu vaja lõigata!
Nüüd need rohutirtsud ja põrnikad!"
Mind tema jutt lõbustas ja pärast tõstsime klaase.
Küree muidugi Issanda terviseks, aga mina terve mõistuse auks.
Kuid kogudus ei andnud alla ja nad nõudsin oma pastorit.
"Hulgused!" karjus küree. "Ma teenin jumalat, aga mitte teid, saatana sigitisi!"
"Jah," ütlesin mina. "Pole nõmedamat käsitööd,
kui taguda jumalikku tõde nende paksunahaliste pähe."
Oli patt istuda sellisel hommikul toas
ja ma läksin metsa koos lapselapse ja oma õpipoisiga.
Mul oli vaja tükk puud, pehmet ja tihket.
Ma olin valmis väsimatult paitama nende külgi. Mulle on puu naisest kallim.
Igaühel on oma kirg.
Olles oma tegevusega hõivatud, ei pööranud ma tähelepanu meile lähenevatele ratsanikele.
Need olid meie hertsog Nevers'i mehed.
Nad sööstsid meie peale nagu röövlid, väites, et me asume nende isanda valdustes.
Me teadsime, et see maa kuulub talle.
Kuid üldse mitte ammu, tema kadunud isa eluajal, käisime me vabalt mööda neid radu.
Ma püüdsin selgitada sellele raudkolakale, et meie isad ja vanaisad juba 300 aastat
karjatasid siin, tegid heina, korjasid hagu. Aga ta ei tahtnud midagi kuulda.
Kui rahunesin, otsustasin minna lossi tema hiilguse juurde, et otsida õiglust.
Veerand sajandiga oli siia kogunenud palju minu töid.
Neil oli siin kurb ja ebamugav - mu lapsukestel. Kujud olid rikutud ja lõhutud.
Jaa, me noort hertsogit ei saa vanaga võrreldagi ja ma mõistsin, et olin tulnud asjata.
"Kas sa siis ei tea," ütles ta, "et kõik Clamecys kuulub mulle?
Maa, mets ja ka sina ise koos oma nikerdustega, mida ma sinult ostan."
Mis oli mul sellele vastata? Ümberringi kõik naersid.
Aga tema kuraasitab ja hakkab tulistama arkebuusist minu kullakesi.
Ma oleksin enda pannud nende kujukeste asemele, mis olid elustunud minu käte all.
Kuid inimene on tühisus, püha on tema looming.
Kolmekordne mõrtsukas on see, kes tapab mõtted.
Kuid siis juhtus see, mida ei võinud ette näha ei hertsog ega tema joobnud kaaslased.
Üks tema uhketest härrastest veeres minu jalge ette.
"Mis temaga on?" küsis hertsog.
"Teie hiilgus, leidus teist märksa täpsem laskur," ütlesin ma talle.
Kes see siis on, kes? - Katk, katk, teie hiilgus.
Sõgenedes hirmust katku ja surma ees, kaotasid inimesed viimse mõistuseraasu.
Nad põletasid maha majad, kus olid nii haiged kui terved.
Teised peitsid end oma urgudes, lõid kinni aknad, kartes üksteist kohata.
Ma tundsin, et mu laul on lauldud.
Mind põletas palavik, külgedes torkis ja mu soolikad pöörasid end pahupidi.
Oh, kõikvõimas jumal, miks sa karistad kahjutut inimest,
kes pole sulle midagi teinud? Miks sulle minu hing?
Hiljem ma mõistsin, et ta ei kuule mind ja et ma raiskan asjata aega.
Ma ei tea, kui kaua ma vedelesin selles kuuris.
Aga siis, kui ma tõusin jalgadele ja läksin välja, et hingata värsket õhku,
ei tundnud ma Clamecyt ära.
Ja siis ma hüüdsin inimestele:
"Nii ei saa jätkuda, tulge välja, me peame olema koos!
Või on teilt püksid ära võetud, et te istute toas?"
Ja ma võitsin, me olime jälle koos.
Jaa, tõtt räägitakse:
häda läheb härgadega, aga tuleb hobustega!
Olin just jõudnud mõelda, et kõik on möödas, kui meie peale langes uus õnnetus.
Meie väike lapselaps jäi haigeks.
Palavikus hõõgudes hüüdis ta appi ja rabeles nagu haavatud lind.
Milline oli see öö, ei suuda ma rääkida.
Kas pole imelik, kuidas sa nii tugevalt kiindud sellisesse väikesesse olevusse?
Temaga koos on kõik hea, isegi kõige halvem.
Aga ilma temata pole sõna otseses mõttes mitte midagi.
Ma olin täiesti unustanud, et jätsin haige eide üksi koju.
Kell seinal tiksus juba oma tasasel tiksumisel
tema surmaeelseid minuteid, mil ta silmade eest jooksis läbi kogu tema elu.
Ainult palved tütretütre pääsemise eest olid hoidnud teda veel siinilmas.
Kes pani toime selle ime, ma ei tea, aga lapselapse palavik hakkas alanema,
hingamine rahunes nagu vaikne ojake ja meie linnuke ärkas taas elule.
Aga minu eit, lastes pea padjale vajuda, ütles: "Nüüd võin ma minna."
Ja kohe kadus valgus ta silmist, palged vajusid lohku
ning hetkega kustus hingamine.
Kõik. Elu on möödas.
Mõistate, võib oma eite mitte armastada,
tigetseda teineteise peale tervelt kakskümmend viis aastat,
aga hetkel, kui tema järele tuleb vikatimees, tunnete te, kuidas miski pigistab teie kõri,
nagu tükk teist endast oleks lahti tulnud.
Olgu ta ilutu, mis sest, et ta teid tihti häbenes, armastate teda. Oh, issand!
Päike on kadunud, ees on külmad. See suli, pakane, jõudis isegi siia.
Aeg on parim arst. Kaua saab taga nutta seda, mida enam tagasi ei saa?!
Elu on hea, mu sõbrad. Ainuke häda, et ta on lühike.
Ah, kuidas tahaks elada pikemalt.
Mina, vana varblane, teaksin, kuidas seda kasutada. Ja sõpru ei unustaks.
Noh, lööme klaasid kokku!
Jumal on tunnistaja, me pole veel oma hea hertsogiga
kokkuleppele jõudnud, kelle oma on meil maa.
Pole lubatud astuda tema aasale!
Kui siin Prantsusmaal poleks meiesuguseid, kes armastavad oma viinamarjaaedu ja põlde,
milline oleks siis kuninga toidulaud?
Õhtul kogunesime me trahterisse "Kolm kruusi".
Laua taga on alati kergem rääkida. Ja vaat mis me välja mõtlesime!
Vähe on meie hertsogit lihtsalt õpetada! Vaja on ka ise lõbu saada.
Me suundusime aasale, kandes oma õlgadel kavalaid moodustisi - kinnikaetud kirveid.
Kõik karjusid: "Paljastage pea, elagu me hertsog hea!"
Aga need tolvanid, kes valvasid aasa, ei saanud loomulikult millestki sotti.
Hüüetega - kus on härra hertsog - peatasid nad meie protsessiooni.
Naerdes vastasime: "Me hea hertsog on meiega."
Siis ilmus välja hertsog ise, täies hiilguses.
Aga mina ütlesin veelkord: "Meie hertsog on meiega."
Kohe märkas ta baldahiini ja käskis katte ära rebida.
On sarnane? Minu meelest on sarnane.
Nina on, tõele au andes, pisut pikavõitu, aga las olla hertsog ninakas.
Hertsog Nevers, nagu hästikasvatatud inimene, mõistis kohe,
et siin pole tal teha midagi.
Aga meie? Me hakkasime tähistama oma võitu.
Me sõime, jõime, lõbutsesime terve päeva, andmata armu oma taldadele ja kõridele.
Voh, kuidas me näitasime, et Clamecy inimesed oskavad olla
alandlikud alamad oma hertsogile ja käituvad alati nii, nagu tundub mõistlik.
Mida vaesem ma olen, seda rohkem on mul rikkusi.
Minuga on mu tüdrukud, minu sõbrad.
Mu tütretütar - sinisilmne tihane - ja minu õpilane - meistrisell.
Kas see pole rikkus?
Lapsed lahkuvad kodust, aga vanakesed jäävad lastelastega.
Nii on paremgi - meil on alati millestki rääkida.
Need väikesed varblased, kes praegu pole veel midagi, saavad kindlasti millekski.
Nende nimel ma elangi.
Need on seemned, mida ma külvan tulevatesse aegadesse.
See on minu töökoda. See pandi katku ajal põlema.
Alati on nii seatud - üks inimene loob, teine hävitab.
Ja siiski on elu ilus, kui tunned ustava käe kindlat toetust.
Kui sinuga on su töö.
Aga parim, mida olen teinud, on need hinged, mida olen voolinud.
Nad saavad olema õnnelikumad,
sest tõusevad minu õlgadele ja näevad kaugemale.
Jutustas Pastella